resonnere
verb
ETYMOLOGI
fra fransk raisonner, av latin rationare 'resonnere, argumentere', til ratio (genitiv rationis) 'beregning,
fornuft'; jf. resong, resonnement
BETYDNING OG BRUK
1
tenke
; reflektere
; overveie
; tenke logisk
; dra fornuftsslutninger
SITATER
-
[han satt] og ræsonnerede … Det, der idag havde sat hans tanker igang … var det sidste brev hjemmefra
-
[dette er] forstandigt raisonneret
-
gjør Dem ikke vigtig! Ikke ræsonnere, Pedersen, ikke ræsonnere, det er visdommens sum| ikke tenke selv, ikke ha egne meninger
-
resonnerende prosa
-
vi satt en kveld … og resonnerte over krigens opplevelser
-
måtte det være slik? Og han resonnerte seg fram til at jo, det måtte det kanskje
-
den paranoide kan resonnere klarere enn de fleste normale mennesker
-
du kan selv resonnere omkring din egen vekt(Arne Olav Brundtland Fortsatt gift med Gro LBK 2003)
-
[hun begynner] å resonnere seg fram til hvem jeg var(Susanne Agerholm Liv laga LBK 2004)
-
etisk resonnering(Hallvard J. Fossheim og Helene Ingierd (red.) Etisk skjønn i forskning 119 2015)
1.1
nå sjelden, i skriftlig eller muntlig
fremstilling
fremkomme med synspunkter eller kommentarer
; diskutere
; drøfte
SITAT
-
jeg ræsonnerer over navngivne norske og andre europæiske stormænd paa en drøj maade(Knut Hamsuns brev I 242)
UTTRYKK
resonnerende stil
skolevesen
stil hvor problemer drøftes, hvor det veies for og imot
og hvor det tas standpunkt
| til forskjell fra fortellende, skildrende stil
2
muntlig, nå sjelden
bruke munn på
; skjelle ut
EKSEMPEL
-
hun resonnerte ham opp og ned
SITATER
-
jeg blev sinna, for han resonnerte mig(Dagbladet 1937/247/11/6)
-
dialektalthan spyttet Bengt i ansiktet og ressenerte ham for alt det verste han visste