kleise verb BØYNINGkleiset / kleiste, kleiset / kleist, kleising preteritum kleiset / kleiste perfektum partisipp kleiset / kleist verbalsubstantiv kleising UTTALE[klæi`sə] ETYMOLOGI til kleis; jf. norrønt og islandsk kleisast; trolig beslektet med kleise BETYDNING OG BRUK dialektalt tale urent, især uttale r og s utydelig | jf. lespe SITATER han klæssede eller læspede lidt (P.Chr. Asbjørnsen Norske Folke- og Huldre-Eventyr 312 1879) hun kunde baade kleise og snugle og gaa efter dem allesammen, – og hun fandt paa de snodigste ting, som de godt kunde ha sagt (H. Wiers-Jenssen Krøniker fra den gamle By 132 1916) | jf. snugle snakket han fort, kom han til at klæsse eller stamme (Sigrid Undset Husfrue 252 1921)